Večera
Večera se odnosi na obrok, koji se jede navečer. U nekim kulturama najveći i najformalniji obrok u danu je ručak, a u nekima večera.
![](http://up.wiki.x.io/wikipedia/commons/thumb/5/50/Christmas_Eve_%28Badnik%29_Dinner_Table_Macedonian.jpg/250px-Christmas_Eve_%28Badnik%29_Dinner_Table_Macedonian.jpg)
Povijesno gledano, najveći obrok se jeo oko podneva i zvao se ručak. U zapadnim kulturama, posebno među elitom, taj obrok postupno se pomicao kasnije tijekom dana tijekom 16. do 19. stoljeća. Izraz glavni obrok može imati različita značenja ovisno o kulturi i može se odnositi na obrok bilo koje veličine koji se jede u bilo koje doba dana. Konkretno, to je još uvijek glavni obrok u podne ili rano poslijepodne u posebnim prilikama, kao što je božićna večera. U vrućim podnebljima ljudi su uvijek glavni obrok jeli navečer, nakon pada temperature.
Odražavajući tipičan običaj 17. stoljeća, francuski kralj Luj XIV. ručao je u podne, a svoju glavnu večeru imao je u 22 sata. Međutim, u Europi se glavni obrok počeo pomicati u kasniji dio dana tijekom 1700-ih, zbog razvoja radnih praksi, rasvjete, financijskih uvjeta i kulturnih promjena. Popularno vrijeme objedovanja nastavilo se postupno pomicati tijekom 18. stoljeća, na dva i tri sata poslijepodne, a 1765. engleski kralj George III. večerao je u 16 sati, iako su njegova mala djeca ručala sa svojim guvernantama u 14 sati. U Francuskoj je Marija Antoaneta 1770. godine, dok je još bila supruga francuskog prijestolonasljednika, zapisala da je, kad je bila u Château de Chavasie, dvor još uvijek ručao u 14:00 sati, s večerom nakon kazališta oko 22:00, prije odlaska na spavanje u 13 ili 13:30.[1]
U vrijeme Prvog Francuskog Carstva, engleski putnik u Parizu primijetio je "gnusnu naviku objedovanja do sedam sati navečer".[2] Sve do otprilike 1850. godine, glavni obroci srednje klase Engleza bili su oko 17 ili 18 sati, dopuštajući muškarcima da se vrate s posla, ali postojao je stalni pritisak da se vrijeme večere pomakne sat vremena kasnije. Tu je inicijativu dijelom predvodila elita koja nije morala raditi u određeno vrijeme, ali i činjenica da se trajanje povratka s posla produljivalo kako su se gradovi širili. Sredinom 19. stoljeća ovo je pitanje bilo poput društvenog minskog polja, s značajnim razlikama među generacijskim elementima. John Ruskin, nakon što se oženio 1848., večerao je u 18:00 sati, što su njegovi roditelji smatrali "nezdravim".
Satirični roman „Living for Appearances” (1855.) Henryja Mayhewa i njegova brata Augusta počinje s junakovim gledištem o tom pitanju. Ruča u 19 sati i često se žali na "odvratan običaj ranog ručka kod trgovca", recimo u 14 sati. 20 sati smatra "kraljevskim satom", ali tome ne teži. Kaže ljudima "Recite mi kad budete večerali, pa ću vam reći što ste".[3]
Galerija
uredi-
Večera u restoranu.
-
Večera za Dan zahvalnosti.
-
Večera u zrakoplovu.
-
Obiteljska večera.
Izvori
uredi- ↑ Strong, Roy, Feast: A History of Grand Eating, 2002, Jonathan Cape, ISBN 0224061380
- ↑ The Conversation Piece: Scenes of fashionable life, London, 2009", at "Johan Joseph Zoffany (Frankfurt 1733-London 1810), Queen Charlotte (1744–1818) with her Two Eldest Sons c.1765"
- ↑ Living for Appearances (1855), p. 1, by Henry Mayhew and his brother Augustus; Flanders, 230